Господи, дай мені сили це все пережити,
Не схибити, не зрадити самому собі,
Що я так часто робив. Далі мені жити,
Якщо не знайду те відлуння в тобі?
Якщо всі ті слова - лиш вода, що вилилась
З озера, яке після цього всохло і зникло,
Якщо всі несказані натяки затуманили видимість
Реальності, до якої ми з тобою так звикли,
Якщо всі ті мрії та плани лиш для підтримки
Цього випадкового діалогу, якого мені так
Хотілося, якого я чекав і восени, і взимку,
І якого я таки дочекався. Що це, як не знак?
І якщо ти зникнеш завтра - я не здивуюся,
Я буду просто жити далі, як і жив, і вкотре
Переконаюся: світ прогнив, даремно ним милуюся.
І навіть довгоочікуваний дощ смуток не зітре.
Ах, дощ! Ти ж любиш, чекаєш його, як і я,
Ти ніби моє віддзеркалення, я знаходжу себе
У кожному твоєму слові, немов незрима лінія
Пролягла через наші душі й з'єднала мене і тебе.
Пам'ятай, й не затуманюй розум іншим: дружба
Міцніша будь-якого кохання - вона підтримує,
А не мучає. Любов - підступна й гострозуба,
Якщо вона виникне - я тебе ніколи не втримаю.
А вона виникне, і стане нам розлучницею -
Це іронія кохання, й ми це розуміємо. Принаймні,
Це розумію я. Вона стане вибагливою суддею
Й засудить нас жити в споконвічній самоті.
Проте, давай спробуємо? Якщо завтра не зникнеш
Ти, і не зникну я. Я між рядків тобі давно зізнався:
Я так чекав цього випадкового діалогу. Знаєш,
Попри все, що було - я його таки дочекався!
Хто шукає, той знаходить. Хто чекає - іноді отримує бажане. Хто стукає - тому відчиняють . І ще багато є інших порівнянь. І попри всі ці порівняння, якщо людина хоче бути з кимось, то вона просто це робить. А не чекає на перший крок від іншої особи. Бо так можна все " про...ти".)
Макс Дрозд відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
А інколи на стукіт і не відкривають)
Хоча, це інша ситуація, з мого власного життя. Тому, не поглиблюйтеся...
Дякую Вам. Радий, що завітали
Прекрасно... Рима, яка немов втомлено і навіть якось трохи недбало зникає, а потім повертається знов - то як ті дощові доріжки по склу... І потік почуттів, думок, марень. Не впевнена, що класичний поділ на катрени тут є обов'язковим (вірш нагадав ритмовану прозу Бодлера, Рембо, Негрі), але Ви автор і Вам видніше.
Макс Дрозд відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Так, це дійсно ніби римована проза вийшла, але я хотів поділити на такі катрени. В кожному - щось нове.
Дякую. Радий Вам, Світлано!
Якщо існують якісь духовні Всесвіти, з яких ми черпаємо натхнення, то ми з Вами,пане Максе, вчора десь там перестрілися) Вашим рядкам повірила і дещо побачила своє, що відгукнулося... Дякую...
Макс Дрозд відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Дякую Вам, Лесю!
Фактично, вірш написаний днів 5 тому, це тільки зараз опублікував)
Але б я не назвав його віршем, що скажете? Римована проза більше підходить. Ритм навіть не задумовувався. Візуально римовані закінчення у рядків, але читаючи - риму знайти просто неможливо)
А такі Всесвіти існують)
Можливо, цей, в якому ми з Вами перестрілися, раніше завітав до мене, а вчора - до Вас.
Вам дякую