Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами...
Л. Українка
Ну от і все! Мов, відчувала...
Згубилось те, що так плекала.
О, віртуал, ти, мов - омана!
Де ж ті листи? Пекуча рана...
Немає слів. Немає фраз.
Світлин нема. То - випадково?
Коли б писалось на листках,
не щезло б писане раптово.
Тримала б лист в своїх руках
і серцем гріла та душею.
Вся ніжність Ваша у словах,
та й залишилася б моєю.
Коли б той лист вогнем згорів,
то попіл ще б мені лишився,
і попіл той би ще зігрів,
та дим у аромат змінився.
Були б сліди... скарби очей,
До них би серцем притулилась.
Тепер лиш сум вогнем пече,
і втрата болем обернулась.
... Пером Ви напишіть мені
своєю, теплою рукою.
Листи я збережу ясні
проз всі роки, до... супокою.
Ну що тут скажеш - чудово!
«І попіл той би ще зігрів,
Та дим у аромат змінився» ...- Ну-у ...
А Ви ще сумліваєтеся у собі. Не хочу балакати
за риму, розмір, і те інше; я прочитав на
одному подиху - у цьому цінність писаного.
Ну що тут скажеш - чудово!
«І попіл той би ще зігрів,
Та дим у аромат змінився» ...- Ну-у ...
А Ви ще сумліваєтеся у собі. Не хочу балакати
за риму, розмір, і те інше; я прочитав на
одному подиху - у цьому цінність писаного.
Такий сильний розпач, такий синій смуток,
але надія є, Но вы, к моей несчастной доле
Хоть каплю жалости храня,
Вы не оставите меня,
Своєю теплою рукою
Пишіть, будьласонька, щодня