Місяць над обрієм, ніч розсіває зорі,
Не спить Світлана, смуток приховує в морі,
Вона під вечір, знову зашишиться одна,
Та все ж її, зігріє вірність лебедина.
У дальній рейс, нині відправиться коханий,
Морськими хвилями, він ніби увінчаний,
З дитинства мрія бачити світ, мандрувати,
Хоч дуже важко - не хоче розчарувати.
Корабль відчалював, нестримати й сльозини,
З ним відпливали світлі, щасливі хвилини,
У душі в кожного надія й сподівання,
Оберігатиме… в дорозі зірка рання,
Хоч підкрадалась думка - тепер світ жорстокий.
Вірить повернеться, коханий, кароокий.
***
Згодом не чути звуку мотора й вдалині,
Розпочиналися буденні, моряцькі дні,
Під сплескіт хвиль й муркіт, море ховало думки,
Та календар, як втіха, лічив дні розлуки.
І борознило судно, моря й океани,
Сонячний зайчик, на воді - очі Світлани,
Йому ввижалися, добрі, світлі, привітні,
Море у штилі. Мав повернутися в квітні,
Та не судилося, як мріялось, гадалось,
Ніхто не ждав та несподівано так сталось.
Уповні місяць… зрадливий і ненаситний,
Йому б творити, злодіяння, непохитний,
Неначе в змові з вітром, розгулялось море,
Могутні хвилі, раз -у- раз … жага покори.
Ніби розгнівався всемогутній Пасейдон,
Корабль хилився, за мить потрапив у полон,
На жаль далеко, землі не видно й маяків,
Мов кінець світу, вода косила моряків.
Й вантаж топився, під гугіт сиренних звуків,
Наче непотріб, який заважав розгулятись,
Та від напасті, чи зможе хтось віддалятись?
Коли глибини, здатні в себе втягнути все,
В штормовій трясці, лиш Бог удачу принесе.
А море гнівно і безжально вирувало,
Свист вітру, звуки, так поводилось зухвало,
Тряскіт судна, уламки вниз, наче до пекла,
Нічне відлуння, гучний скрегіт здіймавсь до неба.
На його щастя, рятувальний круг на хвилях,
Відчуття радості, стремління, як вітрила,
Плавун умілий, хоч виснажений, але смілий,
На якийсь час, здавався зовсім оп’янілий.
Перед очима Світлана, той ніжний погляд,
Знову ввижалось - дотягнутись й вона поряд,
Та віддалялась, чомусь кожної хвилини,
Як ніч ховалася, напередодні днини.
***
Бринів світанок, нарешті вгамувався шторм,
Його надія грала барвами понад норм,
То блескіт морських вод, веселка кольорами,
Вселяла віру - кохана спасла чарами!
Хоч так далеко, все ж між нас є нить єднання,
Дитям радів, що виживе - мав сподівання.
Вітрець лінивий, здаля доносив гул судна,
Невже я виживу? О доле милосердна,
Даруєш щастя й один шанс на виживання,
Але зуздрівши, на мачті прапор, вагання,
Враз стисло душу, скам`яніло младе тіло,
Свідомість втратив, за мить, водою покрило.
Три дні й три ночі, обкурені пірати п`ють,
Артур лежачий, маряться хвилі, в лице б`ють,
Мов з велетенської печі, із нього йде дух,
І відчував, що інколи, зовсім втрачав слух.
Та час лікує всі рани й душевні кризи,
І поступово, відійшли життю загрози,
То вже не сон і не кошмари, а наяву,
На душі весело, вже дививсь у синяву
Чистого неба. Повітря придавало сил,
Йому б злетіти, втекти, але немає крил.
***
Пройшли роки, їх п’ять, навіть й кроку по землі,
У морських хвилях, мрії - розбиті об скелі,
Життя піратське, сьогодні повезе чи ні?
Та, як позбутись? Душа палає, у вогні.
Як арештант, на шлюпці не втечеш далеко,
Жити, змиритись, зі злодіями нелегко.
О, де ж та воля, жаль, відчаю не позбутись,
Хоча й озлоблений та змусили прогнутись,
І підкорявся, в надії , що скоро втече,
Від нерішучості, в грудях тисне, аж пече.
Сонливий місяць, морську гладь вкрито туманом,
Пирати п`яні, в дрімоті разом з атаманом,
Розчарування, пропливли майже пів кулі,
Втекти уплав?Так то ж на вечерю акулі.
Жага життя на волі, з болем серце крає,
Думка про втечу, неначе свічка згасає,
Та неумисно, почув розмову піратів,
Скоро земля. Втечу - мав кілька варіантів,
Напевно доля, знову дала шанс у житті,
Він веслувальник, шанс - не зрадить своїй меті.
***
У темноті не розібрати, що за люди,
Скрізь метушня, мо» не помітять, втекти, куди?
Мабуть вже втретє, до човна ніс якісь пляшки,
Тремтіло тіло, розвернувся, біг навпружки,
Може здалось, чи справді ніхто не помітив,
Такий засмаглий, як усі, цим себе захистив,
Ще борода й волосся майже нижче плечей.
Тікав у ніч, подалі від неприємностей.
Так довго біг і все вперед, куди не знати,
Далі від моря, щоби уникнути страти,
Пірати вміли безжалісно убивати,
Зухвалу честь і свою гордість захищати,
Одне втішало, позаду зникала мова,
Зовсім не чути, гулу судна і шуму моря.
***
Літневий ранок, сонце промінням виграє,
Пестить обличчя, ніби з новим днем вітає,
По тілу біль, кров на подертих руках й ногах,
У душі страх, сум`яття, сльозини на очах.
Погляд зневіреного, вмить усмішка, - Що втік?
Посеред хащів, з цікавістю поглянув у бік,
Здається пагорб, як побачити місцевість?
Де я знаходжусь? За мить охопила радість,
Тільки тепер, дійшло, за ним немає погоні,
Сльози рікою, на колінах у поклоні.
Здригались плечі, лунали слова молитви,
В розчаруванні, що зовсім немає грошви,
У голові гул й слова втіхи, ніби поряд,
-Не падай духом! Поспіши в напрямку моря!
Шукав очима, здалося голос жіночий,
Ніби Світлани, такий же ніжний, співочий,
-Моя кохана, ти мій ангел охоронець,
Придай же сили - не втратити мені терпець.
Три дні по хащах, безсилий, в харчах потреба,
Кров на підошвах, пам`ятав, до моря треба,
Вузенька річка, змійкою спускалася униз,
Поміж дерев, жінка- індіанка несла хмиз,
Вже зрозумів - це один з індійських островів
Вкотре моливсь, щоб не потрапить до ворогів.
***
За шматок хліба, три роки робота в порту,
І цим втішався, ладен служити і чортУ,
В надії, потай, на судно потрапить вдасться,
Знав у житті, на усе треба мати щастя.
Темніла ніч, рибальське судно відпливало,
Так тісно в бочці, тримавсь й гірше бувало,
Кричали чайки, навіювали печалі,
Думки клубком, роїлися, летіли вдалі.
Згадав роки, як у дитячому притулку.
Дуже хворів, відмовився випить пігулку,
Тоді в каструлі, в доволі малій, сховався,
Зате вже потім, перед дітьми хизувався,я
Ото був спритний! Та думки кудись тікали,
Втрачав свідомість, ведіння - величні скали.
***
Не знати скільки, він пролежав, тиждень чи два,
В білих халатах люди, чув англійські слова,
Раптом над ним,нахилився якийсь чоловік,
-Мені здається, тебе бачив позаторік,
Чи помиляюсь, можливо в порту Гаїтті,
Ото, дружище, бувають дива на світі,
То ти англійську розумієш? Чому мовчиш?
Чи може здалеку, але бачу не плачеш.
Це був не сон, він розумів англійську мову,
Слово за словом, стрічали пору ранкову,
Все розповів, чи пан, чи пропав - сам не знає,
А що втрачати? В серці надію плекає,
Хто ця людина не відав,з часом зрозумів,
Зжалилась доля – це один із дипломатів.
***
Без документів, всім бідам на противагу,
Добра людина, йому вділила увагу,
Не стала осторонь, не часто так буває,
Мрія вернутись, вкотре серце зігріває.
Босоніж йти, відчути свою рідну землю,
Бачить красу, вкотре вирватися на волю,
І повернутись у рай, в обійми Світлани,
Досить вигнанцем, бороздить всі океани.
Військовий госпіталь – притулок на півроку,
На Батьківщині, стріли осінь жовтооку,
А днів зимових скільки? І чи в сподіванні,
Що я живий? Чи вдвох зустрінем зірки ранні?
Тікає сон, думки ятрять. Лягає смуток,
На душу заново, зібрати б все у жмуток,
Навік позбутись, втопить у морському царстві,
Й не жити тут, у темряві, хоч вже й не в рабстві,
Немов вигнанець, жаль, але по своїй волі,
Час згоїть рани, щиро подякую долі,
Чекаю вироку. Хто зна, як карта ляже,
У гріхах каявсь, може якраз, Бог поможе.
Відстань між нас, Світланко, уже невелика,
Знаю з тобою, ніколи не пізнав лиха,
Мені би крила та й під твоє тепле крило,
Навіть готовий, з тобою їхати в село,
А море, чайки, поклик завжди мандрувати,
Лишив би я, щоб храм любові, нам збудувати.
***
Весняний ранок, як вісник його удачі,
Напередодні, вирішені всі задачі,
Вже на причалі, дуже гучно й досить людно,
У спецодязі, жваво поспішив на судно,
У портмоне, подароване дипломатом,
Декілька доларів та папери з білетом.
Порт Сан- Хуана залишався за плечима,
Яка вона, стала тепер, моя Вітчизна?
Чи дочекалась, чи ще коханий Світлані?
Далекий шлях… у надії і в сподіванні.
Як пасажир, на судні, то справжній відпочинок,
Тепла каюта, мрії до білих хмаринок,
Смачні закуски, вино і теплі спогади,
Про першу зустріч - приваба ніжним поглядом.
І вісім років, уже сувмісного життя,
Вона диспетчер, у порту. Ніжні почуття,
І світлі мрії й плани на майбуття,
Давно було б, замати собі рідне дитя.
Та час відтягували, бо квартири нема,
Вона так часто, напевно казала жартома,
Щоб не засмучувати його,. Та мала шанс,
Всі лікарі втішали- на все потрібен час.
Він розумів, мабуть тому й не наполягав,
Кохав всім серцем й душею, берегтись благав.
***
Дальня дорог, позаду страх і тривоги,
Гризуть думки, як приймуть, зустрінуть колеги?
Змінявся настрій,то бурхливий у мажорі,
За мить сумління і спокій, уже в мінорі,
Вкотре до дзеркала, підійде, втішається,
Модна зачіска -»канадка», посміхається,
Дякувать Богу, ваги набрав, доглянутий,
Тоді ж сухий, зчорнілий був, як з хреста знятий.
Хоча давненько на висках сріблиться іній,
Лишив сліди, йому цей круїз незабутній,
Та все ж ті очі, всякчас не втрачали блиску,
Коли ж кохану згадував, відчував ласку.
Три пересадки, на суднах зовсім без проблем,
Та роки втрачені пригадував із болем,
Як змити з пам’яті, що переніс на плечах,
У душі й в серці, раптово сльози на очах.
Стамбул привітний, сяяв під ранковим сонцем,
Напередодні, вмитий теплим літнім дощем,
Йому не раз, тут доводилось побувати,
Нині ж із трепетом, у душі став сприймати,
Знайомий порт і близько судно з Батьківщини,
І на затримання,здалось, нема причини,
Та лиш по трапу зійшов, як один чоловік,
-Ну, що Артуре, помандрував, побачив світ?
***
Червоний обрій раз у- раз топивсь у морі,
Гучна молитва у Софіївському соборі,
Слова розносилися, далеко по окрузі,
Він на балконі з дипломатом, ніби друзі,
В готелі ніч, а потім, до Одеси ранком,
Коханій буде повернення подарунком.
Сонячний ранок, передвіщав чудовий день,
О,скільки лишиться, у свідомості вражень,
Від пережитого і пройденого в житті,
Артур стояв, схиливши голову в сум’ятті,
Не міг повірити, що скоро буде вдома.
Літак здіймався ввись, у блакитні небеса,
Милує очі, приваблює земна краса,
Від хвилювання, аж весь тремтів, яке щастя,
Кілька годин й вже точно повернутись вдастя.
Чи дочекалася, чи ні, люба Світланко,
Де зараз ти, моя кохана веселунко?
Як не моя? Раптом ранила думка- стріла,
Чи в противагу коханню, між нас тьмяна мла,
Як геть прогнати, усі сумління і вірить,
Невже комусь, своє серце змогла довірить,
Душить неспокій, криштальні сльози на очах,
Думки нав`язливі, вже здавалось знесе дах,
Але ж любились і цінували кохання,
Духмяні квіти, в полі збирали до рання.
***
Довга розмова в адміністрації порта,
На столі рапорт і звіт на чотири листа,
Одне втішало, що спасли двох побратимів,
Що були з ним, на судні. Розповісти він вмів,
Але до вечора маринували його,
Прокуратура, на завтра запросила знов.
Уже смеркалось, на серці так важко було,
Може Світлана, часом поїхала в село,
Розчарування, від хвилювань мокре чоло,
Вона звільнилась, це слово неначе вирок,
Що ж це заставило, зробити зважливий крок?
Він ніби п`яний, йшов по знайомій вулиці,
Від ліхтарів, добре виднілися таблиці,
Ну от, здається, я знайшов, тут не заблукав,
Вже й третій поверх, хвилюючись, дзвонив, гукав.
***
Нині в готелі, в руках номер телефона,
Чому й навіщо, змінила квартиру вона?
Погляд сумний, то ж на серці глибока рана,
Чи сподівання і надія, все омана?
За вікном темінь, похолодало, крапав дощ
Десь зникли зорі, чом цьому не завадить хтось?
Хоча б не змокла, може вийти назустріч їй?
Він намагався, не позбутись усіх надій.
Довге чекання… та пройшло лиш пів години,
Чому так важко, занадто довгі хвилини?
Він відчував, хвилювалась, все ж мала прийти,
Може й немає мені приводу радіти?
Враз пригадав - За день до відплиття у море,
На кухні яйця смажили і помідори,
З одної вилки смакували, посміхались,
Як парубійко залицявся, вже й кохались.
Перед очима та усмішка на обличчі,
Сама чарівність. За мить сміялась у вічі,
Так тепло, весело, душевно, щиросердо,
В обіймах шепіт,- Світлано - моя трояндо!
Невже тоді, з нами доля пожартувала,
Була негода, морські хвилі шматувала,
Хустинка синя, ледь- ледь трималась на плечах,
Передчуття… раз – у - раз погляд відчаю, страх,
І все ж весною, мені дихала у спину,
Бо все життя, лише тебе кохав, єдину,
Та кілька чайок, нібито попереджали,
Літали низько й занадто гучно кричали.
***
У двері стук. Тихо, на місці не встояти,
І надто важко хвилювання приховати,
Думки – зірниці посеред хмарного неба,
Як не моя?Але ж нам зустрітися треба.
Ні, це не сон, вона й хлопчик, років дев`яти,
Вже тепла зустріч, почуття змогли зберегти,
У очах блиск, на віях бриніли сльозини,
Ніжні обійми, на устах гіркі краплини.
-Ну от, діждалась, - слова сина, хитрий погляд,
-Ти так нічого… маєш непоганий вигляд,
Я йду і думаю, все не усвідомлюю,
І де ти був, що довго добиравсь додому?
Чуєш, не плач,- за мить притулився до мами,
Не відпускай! Нехай постійно буде з нами!
Вересень 2021р
ID:
926925
ТИП: Поезія СТИЛЬОВІ ЖАНРИ: Ліричний ВИД ТВОРУ: Вірш ТЕМАТИКА: Філософська лірика дата надходження: 03.10.2021 10:37:56
© дата внесення змiн: 30.08.2024 06:41:22
автор: Ніна Незламна
Вкажіть причину вашої скарги
|