Смерть, пританцьовуючи, суне по землі,
у дзеркальці милуючись собою
(гніздовища людей під каблуками
тріщать, немов горіхові шкарлупи),
закручує розірвані спідниці
і зрить, простоволоса, як до бою
нестримно линуть голови гарячі—
зірвать ядучий цвіт і все забути.
Утішно огляда свою фігуру
і кожної хвилини робить селфі,
з-під лоба спозирає володіння
умів, які для сумнівів закриті,
гидливо обминає ріки крові,
стуляє сльози в мерехтливі персні
і спалахи свідомості останні—
в вінки із трав судомної блакиті.
Дешева, ніби золото фальшиве,
готова кожний подих обірвати,
байдужа до причин і до провини
і кожній стороні надавши певність,
вона все дозволяє, все прощає,
як та нерідна і лукава мати,
яка в усмішці потурає дітям,
скеровуючи їх в холодну безвість.
Вікторія Торон
Гадаю, до гігантських масштабів доходить тоді, коли кожен крок робить бездумно і легковажно, коли відмахуються від очевидних речей, вважають винними або відповідальними інших, таке. А там - раз, і вже пізно, всі перетворилися назад - у мавп. Ой, волають, лишенько, все пропало! Та якщо озирнутися, можна побачити, що до мавп"ячого стану привела низка вчинків: один раз отут поступив не по-людськи, другай раз отм, третій деінде і... Ой, лишенько, я - мавпа!
Вікторія Т. відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Здається мені, що природа Смерті не вичерпується однім втіленням. Або ж люди часто виконують її роботу самі.
Вікторія Т. відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Це, може, містика, але мені здається, що з певного моменту дії людей перестають бути визначальними.
Маховик подій сам набирає оберти...Підтвердженням може бути те, що коли все кінчається,
люди самі не можуть зрозуміти, що трапилось і як те, що починалось з дрібниці, виросло до гігантських масштабів.
дуже цікава побудова вірша...не знаю..чи правильно я читаю...але здається,вірш читається в двох варіантах
Вікторія Т. відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Дякую, Агидель. Я думаю, це вийшло випадково. Я часом розбиваю рядок посередині, коли відчуваю, що там повинна бути пауза, і утворюю "сходинку". Все ж читати краще рядок за рядком--так зберігається зміст. Ще раз дякую.