Як добре мчати сонцю навздогін,
Поскрипуючи стертими педалями,
І слухати, як яблучка колін
Цілує вітер мускусно-сандаловий!..
І зблиски помаранчевих медуз
Ловити на льоту тонкими шприхами,
Розгойдувати трав'яний обрус,
І пахощі усотувати вдихами.
І слати велофарою сигнал
Рудому сонцю: "Еге-гей! Побач мене...",
Воно ж, тебе угледівши з-за хмар,
У відповідь кивне якось завдячливо.
І стиглим обважнілим гарбузом
Покотиться за обрій підрум'янений...
З підсвіткою, немов казковий гном,
Залопоти́ш асфальтом, як мембраною.
І, стрімко набираючи розгін,
Поскрипуючи стертими педалями,
Вже ліхтарям помчишся навздогін –
Щаслива, божевільна, неприкаяна!
Ніби в юність повернулася...Не чим не зрівняне відчуття свіжого вітерця в обличчя, легкості і радісного настрою....Теплий, сонячний вірш, як саме літо...
Наталя Данилюк відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Щиро Вам дякую за такий гарний піднесений відгук і позитивні емоції! Рада приємному візиту!
Велосипед - з дитинства і до старості на ньому, ніяких авто! Як шелестять колеса по битому шляху на рівнині, як він летить вниз в балку, з яким настроєм поглинає ромашкові стежини...
Чудовий вірш, Наталю.
Наталя Данилюк відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Знайоме відчуття! Так, це ні з чим незрівнянний драйв! Дякую Вам щиро за співзвучність думок!
гарні у Вас вірші.. легко читаються... і настрій передається ) Мені подобається! А велосипед - то взагалі улюблена тема! Ні з чим ті почуття не порівняти
Наталя Данилюк відповів на коментар $previous_title_comm, 01.01.1970 - 03:00
Радію, що Вам до душі! І дякую за такий приємний відгук!