Цей перехід несподіваний з осені в зиму,
Від кольорів та експресії у монохром...
Так прозаїчні думки переходять у риму,
А мимовільні симптоми у сталий синдром.
Ця несподівана втеча природи у сплячку ─
З розкоші і бароко́вості в мінімалізм...
Так перевтома душі переходить в болячку,
А самовтеча свідомості – ув ескапізм.
Так, заверши́вши із осінню свій поєдинок,
Дерево мудре відпустить останній листок.
Вміє змиритись природа, і ти вмій, людино,
Крик заглушити, нати́снувши впору «Caps Lock»…
Світло душі вберегти від буденної скверни,
Що іще треба, коли під ногами земля?
Поки живеш, не існує межі неповернень,
Ось тобі аркуш і спроба почати з нуля.
Люба Валю, дякую щиро за вміння вловлювати суть між рядків! Так, хтось занизив бал (може, й випадково ), втім, це не головне. Важлива увага і ось такі мудрі коментарі, як Ваш! За що й дякую!
Цьогорічний перехід з осені в зиму - дійсно несподіваний і передчасний. Ми не встигли насолодитися барвами золотої осені. Такого розмаїття яскравих кольорів, як у минулі роки, у цьому році не було
Так, зима застала нас зненацька... І хоч сніг інтенсивно тане, яскравих барв осені вже не повернути... Хочеться вірити, що це був не останній сніг цієї зими!.. Дякую щиро, Олечко!